Fortell meg om morgenen din.
Ta det fra begynnelsen.
Jeg våknet.
Hvordan sov du?
Jeg sov ikke. Jeg sover ikke.
Men du sa akkurat at du "våknet" '?
Jeg ga meg med å ligge ned.
Alene?
Ja, naturligvis.
Jeg tenkte på Rosie. Datteren din.
- Hun er hos noen venner. - Hvorfor det?
Jeg takler det ikke så bra hele tiden.
Og... den forrige natten var ikke god.
- Det er jo forståelig. - Er det? Hvorfor det?
Hvorfor er det forståelig?
Hvorfor må alt på død og liv være forståelig?
Kan ikke noen ting rett og slett få være uakseptable og uttalt sådan?
Jeg mente bare at det er i orden.
Jeg svikter datteren min. Åssen i helvete er det i orden?
- Du har nettopp mistet din kone. - Og Rosie har mistet moren sin.
Du stiller i overkant store mestringskrav til deg selv.
Nei, jeg strekker ikke til.
Så du har ingen du snakker med eller betror deg til?
Nei, ingen.
Jo, og jeg skal hente Rosie i ettermiddag. Etter timen hos terapeuten.
Jeg har en ny, som jeg skal treffe i dag.
Vil du fortelle henne om meg?
Nei.
- Hvorfor ikke? - Fordi jeg ikke kan det.
- Hvorfor ikke? - Du vet det ikke går. Hun tror du er død.
Du må huske dette, John, det er viktig.
Jeg er død.
Vær så snill. For din egen del, og for Rosies.
Dette er ikke ekte. Jeg er død.
John! Se på meg!
Jeg er ikke egentlig her. Du vet det, gjør du ikke?
Greit, sees senere.
Er det noe du ikke forteller meg?
Nei.
- Hva er det du ser på? - Ingenting.
- Blikket ditt søker til venstre for meg. - Nei, jeg så vel bare bort, antar jeg.
Det er en forskjell på å se bort og å se henimot.
- Jeg får gjerne med meg slikt. - Det tror jeg nok.
Nå minner jeg deg om en viss venn av deg, tror jeg.
Det er ikke nødvendigvis positivt.
- Har du snakket med Sherlock Holmes? - Jeg har ikke sett ham engang.
Det har ingen. Han har stengt seg inne; hvem vet hva han bedriver.
- Klandrer du ham? - Nei, jeg... Jeg tenker ikke på ham.
Har han forsøkt å ta kontakt med deg?
- Nei. - Hvordan kan du vite det?
Han kan jo ha prøvd?
Vil Sherlock Holmes ha kontakt, er det ikke noe man unngår å få med seg.
Jaha, ja. Har du ikke tenkt å introdusere oss?
- Kan du si noe om eiendommene... - Takk, takk!
Hallo!
Mr. Smith. De venter på Dem.
...veldedighetskampanjen...
- Vi tar det nå. - Hent dem inn.
Det er vanskelig å ha så gode venner.
Venner er mennesker man gjerne vil dele ting med.
Venner... og familie.
Hva er det aller verste man skulle kunne gjøre overfor sine aller beste venner?
Har du noe i tankene?
Ja, Ivan. Ja, absolutt.
Samme hva du har å si, kan vi alle love at det ikke vil forlate dette rommet, hva?
Vel? Hva er så det verste man kan gjøre?
Fortelle dem ens mørkeste hemmelighet.
For om man gjør det, og de beslutter at de helst skulle vært informasjonen foruten -
- så kan man ikke ta det tilbake. Man kan ikke gjøre det usagt.
Så fort man tar til å lette hjertet sitt slik, kan man ikke lukke det igjen.
Nei, dere, jeg bare fleiper.
Selvsagt kan man det.
Vær snill og brett opp høyre erme, alle sammen. Brett opp høyre erme.
Kom igjen nå.
Det er bare en liten forsikringsinstans.
Jeg forstår ikke. Hva er dette?
Det er TD 12.
- Det er et av våre. - Et av deres?
Det er vi som produserer TD 12. Bedriften min.
Det selges primært til tannleger og sykehus for mindre kirurgiske inngrep.
Det har innvirkning...
- ...på hukommelsen. - På hukommelsen, ja!
Jeg må få takke deg, Ivan, for å ha gitt meg tillatelse til å bruke det.
Jeg visste jo ikke den gang hvem du tenkte å bruke det på.
- Så du spurte ikke? - Er alle sammen klare?
Nei!
Vær så vennlige å brette opp ermene. Kom igjen! Opp med dem!
Dette er uakseptabelt.
Alt jeg skal gjøre, kjære Faith, er å lette hjertet mitt overfor dere -
- uten å måtte tynge deres med det.
Det dere straks skal få høre meg si, vil forferde dere, men så vil dere glemme det.
Om man tenker over det, -
- har sivilisasjonen alltid vært beroende av en viss andel selvvalgt uvitenhet.
Dette dryppet -
- vil sørge for et korrekt nivå av medikamenter i blodet deres.
Dere vil ikke bære med dere det som skjer med dere nå i mer enn noen få minutter.
Jeg er imidlertid redd for -
- at noen av de andre minnene dere har opparbeidet dere så langt, også kan -
- skades en smule.
Og nå skal jeg dele noe med dere. Noe som er personlig -
- og av stor betydning for meg.
Jeg kjenner en trang til å tilstå -
- mens dere, tror jeg, vil kjenne en trang til å glemme.
Når dette er overstått, står dere fritt til å gå, og ingen grunn til bekymring:
Innen dere vender tilbake til verden utenfor, -
- vil dere ikke huske noe av det dere har hørt.
- En lykkelig uvitenhet? - Og hva er vel galt med lykke?
Noen av dere kjenner hverandre, andre ikke.
Så vær dere endelig bevisst at en av dere er en høytstående polititjenestemann.
Og en av dere er en del av dommerstanden.
En av dere sitter i styret for en fremstående kringkastingsstasjon.
To av dere jobber for meg, -
- og en av dere er selvsagt min henrivende datter...
Faith.
Og dere er de menneskene jeg trenger at hører på det jeg har å si.
Jeg har tjent millioner.
For min egen del, for dere rundt bordet, for millioner av folk jeg aldri har møtt!
De er ikke troverdige...
En del veldedige organisasjoner som mottar støtte fra meg, kunne ikke eksistert uten!
Livet er et balanseregnskap, sier jeg dere, -
- og i så måte vil jeg hevde at jeg har penger til gode!
Det har oppstått en situasjon... som jeg trenger at blir tatt hånd om.
Jeg har et problem, og det finnes kun én måte å løse det på.
Og hva vil det si?
Jeg er fryktelig lei for det, men...
Jeg er nødt til å drepe noen.
JEG ER NØDT TIL Å DREPE NOEN
Hvem da?
Deltok vi på et møte? Var det et møte?
- Nødt til å drepe noen... - Faith.
- Kjæreste jenta mi... - Jeg husker det ikke.
Jeg klarer ikke huske hvem det var han skulle drepe!
Kjære deg... Om bare fem minutter -
- vil du ikke engang huske hvorfor du gråt.
De andre klarte seg helt fint. De har stukket ned på puben.
Og det er jeg som spanderer!
Nei, men Faith...
Synes du ikke at jeg skal ta det der? Det vil bare gjøre deg opprørt.
For tre år siden fortalte min far meg at han hadde tenkt å drepe noen.
Ett ord, Mr. Holmes, som forandret livet mitt for alltid.
Bare ett ord.
Hvilket ord?
- Et navn. - Hvilket navn?
Jeg husker det ikke.
Jeg husker ikke hvem det var min far ville drepe.
Og jeg vet ikke om han noensinne gjorde det.
Du har forandret deg. Både brunfargen og etterveksten forsømmes. Latt deg forfalle?
Hender det at du ser deg i speilet og helst vil se en annen?
- Nei. Eier du en amerikansk bil? - Hva?
Eller, ikke det. En med rattet på venstre side.
Nei, hvorfor spør du om det?
Ikke sikker. Jeg la vel bare merke til noe.
ET ELLER ANNET
Er alt bra med deg?
Nei, du trenger vel ingen bil, du som bor helt for deg selv uten kontakt med noen.
- Hvordan vet du det? - Det er jo åpenbart.
Kostnadskutt er en førsteprioritet; bare se på ditt knøttlille kjøkken.
Litt kjipt for en ihuga hobbykokk.
- Jeg forstår ikke dette. - Vent. Hvorfor så jeg ut av vinduet nå?
- Aner ikke! - Ikke jeg heller. Må ha hatt en grunn.
Jeg kommer nok på det. Du måtte vel flytte til noe mindre da du sa opp jobben.
Eller da du avsluttet forholdet ditt.
- Det kan ikke du vite. - Å, jo da.
Den fysiske biten var ikke-eksisterende, stemmer ikke det? En god stund, faktisk.
- Der, ser du? Åpenbart. - Du kan ikke tyde det av et stykke papir.
Gjorde jeg ikke nettopp det? Jo, det var meg.
- Men hvordan? - Vet ikke.
Det bare... inntreffer, egentlig. Det er som en refleks, jeg kan ikke hindre det.
FUKTIG
FUKT
Kåpen.
- Jeg har ingen kåpe! - Det fikk jeg med meg. Mon tro hvorfor?
- Hvem prater du med? - Pigg av.
- Så, hva tror du? - Om hva?
- Saken min! - Å, den er altfor sær for meg.
Gå til politiet. De er helt suverene på den slags kompliserte opplegg.
Si at jeg sendte deg, da bør de få øynene opp. Natta!
Vær så snill? Jeg har ingen andre å ty til.
Jeg har det travelt; jeg har en kopp te å drikke.
Er "en kopp te" kode for noe?
- Det er en kopp te. - For kan hende ville du foretrekke litt -
- kaffe?
Du er mitt siste håp.
Virkelig? Det var da uflaks. God natt og gå din vei.
Hva er uflaks?
Slutt å snakke, det minner meg på at du finnes.
Selv har jeg nærmest kongenital uflaks.
Håndveske!
Nei, det er ikke et stygt ord. "Kongenital" betyr bare...
Håndvesken!
Stans! Vent!
Ditt liv er ikke ditt alene, så hold fingrene dine borte fra det!
- Borte fra det, sa jeg! - Unnskyld? At det var?
- Hva snakker du om? - Skjørtet ditt!
- Skjørtet? - Kanten nederst! Det var det jeg så.
Beklager, jeg prøver å innhente den ustyrlig raske hjernen min.
De merkene. Ser du dem? Slike får man kun av å sette fast skjørtet i bildøren.
Men dine er på venstre hånd, ergo passasjersiden.
Jeg tok drosje!
Det står ingen drosje utenfor og venter; det var det jeg skulle sjekke fra vinduet.
Og du nådde ytterdøren uten å gjøre mine til å ringe etter en. Og se på deg!
Du gikk ut uten kåpe i det regnet? Alt dette trenger ikke bety noe...
Men vinkelen på arrene på din venstre underarm, og ermet du stadig trekker i...
Men du så dem aldri?
Nei. Så takk for at du bekreftet teorien min.
Jeg trenger ikke påvise at vinkelen stemmer overens med selvskading, hva?
Arrene dine kan få være din sak. Jeg vil se håndvesken din.
- Hvorfor det? - Den er for tung.
Du sa jeg var ditt siste håp, og nå begir du deg ut i natten -
- uten noen plan for hvordan du skal komme deg hjem -
- og med en pistol?
- Chips! - Chips?
Du er på selvmordets rand; du har lov til å unne deg chips. Et av få frynsegoder.
Sherlock? Har du tenkt deg ut?
Jeg tror jeg husker veien. Gjennom den, sant?
Men du er ikke i form til noe slikt, se på deg!
Vel, jeg har med meg en venn, så...
- Hvilken venn? - Ha det!
Kom så!
Jeg er Culverton Smith, og ved dette valget har jeg tenkt å stemme på...
- Jeg stod og snakket med statsministeren! - Jeg beklager, Mr. Holmes.
Det gjelder Deres bror. Han har forlatt leiligheten sin.
Stod den i brann?
Selv når jeg er ute og reiser, vil jeg ha mat som holder god kvalitet.
Ser du bretten på midten?
De første par månedene skjulte du denne sammenbrettet inni en bok.
Bøkene må ha stått tett etter den skarpe pressen å dømme.
Du skjulte den altså for en som bodde i samme hus, under såpass tette kår -
- at fullt privatliv ikke var en selvfølge. Konklusjon: et forhold.
Som er avsluttet nå. Papiret har merke etter en tegnestift.
De siste månedene har den hengt på en vegg. Så forholdet er over.
Papiret har vært utsatt for damp og ulike matlukter, så det hang nok på kjøkkenet.
Diverse ulike krydder. Du er suicidal og alene og har snaut med penger, -
- men du prøver å imponere i matveien. Stadig på hugget.
Kjøkkenet er det mest offentlige rommet i ethvert hus.
Enhver besøkende ville stilt spørsmål ved en lapp som denne, -
- så jeg må nesten anta at du ikke har noen. Du har isolert deg.
- Utrolig. - Jeg vet.
Jeg snakket om chipsene.
La oss gå oss en tur.
MYCROFT RINGER
- Du burde ta den. - Det er Mycroft.
- Kanskje det dreier seg om Sherlock. - Alt dreier seg om Sherlock!
Hvordan visste du at jeg hadde et lite kjøkken?
Solblekingen på papiret tilsier så pass som at kjøkkenvinduet ditt er østvendt.
Oppslagstavler på kjøkkenet:
Av rent instinkt plasserer vi lappene i øyehøyde, der det er naturlig lys.
Se nå. Solen har kun truffet de nederste to tredjedelene, -
- men linjen er rett, hvilket lar oss vite sikkert -
- at papiret vender mot vinduet.
Men! Fordi den øverste seksjonen ikke er blitt preget av solen, -
- vet vi at den må skinne inn i rommet i en spiss vinkel.
Om sollyset hadde klart å fylle rommet selv når solen stod lavt på himmelen, -
- ville hele papiret ha bleknet, fra topp til bunn.
Men nei! Dette skjer kun når solen står høyest på himmelen, så jeg vedder på -
- at du bor i en smal gate, nede i første etasje.
Men om sollys i en steil vinkel treffer i øyehøyde på veggen vìs-a-vìs vinduet, -
- hva vet vi i så fall om rommet?
Rommet er lite.
- Å! Storebror ser deg? - Bokstavelig talt.
Vi har overblikket. Du hadde ikke trengt å stikke innom.
- Jeg stod og snakket med statsministeren. - Å, jeg forstår.
Hva er det han gjør? Vandrer han rundt uten mål og mening?
Hun er død, Mycroft. Han er nok ennå i sjokk.
Alle dør. Det er det eneste som med sikkerhet kan forventes av et menneske.
- Hvorfor kommer det overraskende på folk? - Du virker ergerlig.
Vil jeg bli hentet av sikkerhetsvaktene igjen?
Jeg har unnskyldt meg innstendig for det der.
- Du har ikke gjort det godt igjen. - Hvordan skal jeg klare det?
- Sex! - Hva behager?
Sex. Hvordan kunne du vite at det ikke ble noe på meg?
Blodet var nøkkelen. Dette stammer fra den første natten. Se på pennestrøkene.
Du oppdaget nok at smertene stimulerte erindringsevnen, så du prøvde igjen siden.
Jeg er ingen ekspert, men da elskeren din ikke fikk med seg det økende antallet arr, -
- så antok jeg at den intime biten hadde opphørt.
Hvordan vet du at han ikke fikk det med seg?
- Fordi han ville foretatt seg noe. - Ville han?
- Er det ikke det dere mennesker gjør? - Interessant, den måten du tenker på.
- Uovertruffen? - Vennligsinnet.
Jeg er ikke vennlig, jeg er bare høy. Denne veien.
- Vi kom derfra! - Jeg vet, det er planen.
Hvilken plan?
- Hva er det nå, da? - Jeg sporet ruten hans på kartet.
RIT OG DRA
- Er han sammen med noen? - Jeg vet ikke.
Vi mister stadig bildet, men vi sporer mobilen.
Ikke ring oss, vi ringer...
Jeg prøver å sove. Kan du slutte å ringe meg?
Sherlock har forlatt huset for første gang på flere uker. Jeg sporer ham nå.
Så rørende at du legger beslag på statlig teknologi for å passe på din egen familie.
Får jeg legge meg nå?
At Sherlock går under jorden er en trussel uavhengig av mitt søskenforhold til ham.
Slik var det forrige gang, og det er ikke noe annerledes -
- med Sherlock.
Unnskyld, men hva?
Bare ring om han tar kontakt med deg. Takk.
Snakker du fortsatt med Sherrinford?
- Jeg får jevnlige oppdateringer. - Og?
Sherrinford er sikret.
- Skal vi fortsette å gå hele natten? - Muligens.
Det er et langt ord.
- Hva da? - "Pisspreik."
Culverton Smith, alt dette veldedige arbeidet...
Hva har du å tjene på det?
Vi må være forsiktige med å brenne alle broer.
Vet du hvorfor jeg skal ta saken din? På grunn av en usannsynlig ting du sa.
- Hvilken usannsynlig ting? - At ett ord snudde livet ditt på hodet.
Ja. Navnet på vedkommende som faren min ville drepe.
- Det er det usannsynlige. Akkurat det der. - Hva da?
Navn består ikke av ett ord, det er alltid minst to.
Sherlock Holmes. Faith Smith. Sankt Nikolas. Winston Churchill.
Napoleon Bonaparte. Eller, der holder det nok med Napoleon.
- Elvis? - Vi kan nok utelukke begge de to som mål.
La gå. I så fall tok jeg nok feil: det kan ikke ha vært ett ord.
Du husker tydelig at livet ditt ble endret på grunn av ett ord. Og det tror jeg på.
Men hvordan kan ordet ha vært et navn du gjenkjente, som så snudde opp-ned på alt?
- Ja, greit nok, hvordan? - Jeg aner ikke. Ennå.
Men jeg jobber ikke gratis.
- Tar du kontanter? - Ikke kontanter, nei.
"Å ta ditt eget liv..." Det er et underlig uttrykk. Hvem er det man tar det fra?
Når det over, er det ikke du som vil savne det.
AKVARIET I LONDON
Din egen død er noe som tilstøter alle de andre.
Ditt liv er ikke ditt alene. Så hold fingrene borte fra det.
NOEN
Du er ikke slik jeg hadde forventet...
- Hva? Hva er jeg? - Hyggeligere.
- Enn hvem da? - Enhver annen.
Min lille mester som snart meg vil finne...
Beklager, jeg...
Faith?
Du sa at ett ord snudde livet ditt på hodet. Et navn består ikke av ett ord.
Om du skulle stikke innom og spørre etter ham, -
- sa han at han ville foretrekke enhver annen enn deg. Enhver annen.
- Du er ikke slik jeg hadde forventet... - Hva er jeg?
- Hyggeligere. - Enn hvem da?
- Enhver annen. - Tro ikke at noen annen vil redde ham.
- Det finnes ingen annen. - Ingen annen.
Ingen annen.
Det har oppstått en situasjon som jeg trenger at blir tatt hånd om.
Det finnes kun én måte å løse den på.
Og hva vil det si?
Jeg blir nødt til å drepe noen.
Hvem da?
Hvem?
Enhver!
Selvsagt! Han ønsker ikke å drepe én person, han vil drepe hvem som helst!
Han er en seriemorder!
- Alle og enhver! - Det kan godt hende.
- Alle og enhver! - Ja, hvorfor ikke?
Hvorfor skulle han ikke være det?
- Hei der! - Hva er det du driver med?
- Hvem som helst! - Hva er problemet ditt?
- Alle og enhver! - Vet du hvor du er? Er du full?
- Shezza! - Hva gjør du her?
Hva gjør du selv, midt i bilveien?
- Du burde vært i Baker Street. - Jeg er det. Og det samme er du.
De fant adressen din og tok deg med hit.
Du har tatt for mye.
Og det kommer fra meg!
Drep!
Sherlock!
STENGT
- Alle og enhver! - Alle og enhver!
De er alltid fattige og ensomme og sære.
Men det er bare de av dem vi fakker...
- Hvem er det vi fakker? - Seriemordere.
Men hva om man er rik og mektig og uunnværlig...
Alle og enhver!
Hva om man har et tvangsmessig behov for å drepe samt de økonomiske midlene?
TRE UKER SENERE
Jaha, ja. Har du ikke tenkt å introdusere oss?
Hei! Du der! Bli hvor du er!
- Hva? Å, John... - Mrs. Hudson...!
- Aner du hvilken hastighet du holdt? - Selvsagt ikke, jeg satt i telefonen.
- Den er til deg, for øvrig. - Til meg?
- Det er fra regjeringen. - At det var?
- Hva er på ferde? - Hallo?
Mitt navn er Mycroft Holmes, og jeg ringer fra kabinettkontoret...
- Hva er det som skjer? - Det er Sherlock!
Du aner ikke hva jeg har vært gjennom!
- Å herre freden! - Nei!
Vent!
Nå stikker jeg! Han har gått fra vettet!
- Hvor er den? - Han er en tapt sak!
Nok en gang mot bruddets rand, o venner, nok en gang!
La ingen murer tuftes på vårt hjemlands falne!
Vær djerv og steil i alle kroppens lem!
Med jevne åndedrag, som før et sinn som aldri vike skal!
Fremad, fremad, o edle engelskmenn, som blør forfedres blod av krigersk tapperhet!
Og du, jordens dyrker, -
- hvis legeme er av dette land, vis oss nå den ild som nærer dine enger!
Jeg tviler ei! For her finnes ingen så av edelmot berøvet eller svak, -
- hvis øyne ikke skimrer av den noble hug!
Jeg ser dere stå som jakthundene på sin post, struttende til nye driv...
DU VIL IKKE TRO HVA DE LAR MEG SLIPPE UNNA MED!
Spillet er i gang!
CULVERTON DRAPSLISTE
Å, hallo.
Kan jeg få en kopp te?
Ringte du politiet?
Selvsagt ikke, jeg er da ingen sivilperson.
Disse bildene er av han mannen fra fjernsynet, er de ikke?
- Hvilke bilder? - De er jo overalt!
Å, disse bildene! Enda godt at du også ser dem!
Culverton Smith. Dette er nok relevant, det dukket opp i dag morges.
Han har gått ut og beskyldt Smith for å være en seriemorder.
Sherlock på Twitter! Nå har han virkelig gått fra forstanden.
Ikke våg å spøke bort dette! Jeg var vettskremt!
En kopp te! Å, milde himmel! Hva feiler det deg, egentlig?
Opplever du et jordskjelv?
- Du må treffe ham, John. Du må hjelpe ham! - Niks.
- Han trenger deg! - Noen andre!
Ikke meg, ikke nå.
Nå hører du på meg for én gangs skyld! Ja, Mary er død, og ja, du er sønderknust.
Men om Sherlock Holmes også dør, hvem sitter du igjen med?
Jeg kan i alle fall love deg én ting, John Watson: Det blir ikke meg!
Har du snakket med Mycroft? Molly? Noen andre?
De er ikke viktige, men det er du!
Kan du ikke gå med på å treffe ham, John? Eller bare ta en titt på ham, som lege?
Jeg vet det ville fått deg til å skifte mening.
Ja, greit, kanskje det, om jeg får tid.
- Lover du? - Jeg skal prøve, om jeg er i nabolaget.
- Lover du meg? - Ja, jeg lover.
Takk!
Vel? Bare sett i gang!
Undersøk ham!
Ja vel, min gode mann. Nå vil jeg ha håndjernene dine.
Jeg vet du har et par i grønnsakskuffen. Jeg har lånt dem ved et par anledninger.
Å, jekk deg ned. Du er ikke mitt første knarkertilfelle, Sherlock!
Kvinnemennesket er jo helt på styr! Jeg ba om en kopp te!
- Hvem bar ham? - Guttene fra caféen.
- De mistet meg! To ganger! - Og vet du hvorfor, vennen min?
Fordi de kjenner deg!
Hvem er så dette? En ny person? Du vet jeg er imot nye mennesker.
- Unnskyld meg et øyeblikk. - Hun er terapeuten min.
Flott! Tilbyr du gruppeavtaler?
- Hvem sin bil er det? - Min.
- Hvordan kan det være din bil? - Å, milde himmel!
Jeg er en narkolangerenke med eiendommer i London sentrum, og for siste gang, John:
Jeg er ikke husholdersken deres!
Du, jeg besvarte telefonen din mens du var opptatt.
- Jeg tror du bør ta denne. - Ja, hallo?
- Er dette dr. John Watson? - Ja, hvem er dette?
- Culverton Smith. Du har nok hørt om meg. - Jo, altså...
Gi meg et nytt glass vann, dette er skittent!
Jeg er oppmerksom på morgenens hendelser.
Ja, han var nok kjempefestlig. Men sa du at "alle fremdeles skal møtes"?
Du, jeg og Mr. Holmes. Jeg sendte en bil for å hente dere, Holmes ga meg adressen.
Han kan ikke ha gitt deg adressen hit...
Når enn dere er klare.
- Når ga Sherlock deg denne adressen? - For to uker siden.
- Hvordan visste du hvor jeg var? - Sherlock fortalte meg det.
Han blir mindre umedgjørlig når man retter en pistol mot ham.
Hvordan kunne du vite dette?
Jeg besluttet å skaffe meg en ny terapeut på mandag og valgte henne på tirsdag.
Jeg bestilte denne timen onsdag morgen, og i dag er det fredag. Så hele to uker -
- før du ble bortført og truet med pistol, og én uke før jeg tenkte på å komme hit, -
- så visste du hvor du ville måtte hentes til en lunsjavtale?
Virkelig...?
Å forutsi kjentfolks responser på opplegg en selv tenker ut, må da være alle forunt!
- Hvordan? - Men ikke bagasjerommet. Det var slemt.
Hvordan sier han oss mer enn gjerne. Jeg vil vite hvorfor!
Fordi Mrs. Hudson har rett.
Jeg er i ferd med å kollapse.
Jeg er på bunnen av dypet og faller ennå, og jeg vil aldri kunne kare meg opp igjen.
Du må vite, John, du må forstå, at her oppe er alt fremdeles som det skal være.
Så når jeg forteller deg at dette er det farligste, mest avskyelige mennesket -
- jeg noensinne har støtt på; at dette monsteret må bli tatt knekken på; -
- vær snill å være deg bevisst hvor du står, -
- for du står nøyaktig der jeg sa du kom til å stå for to uker siden.
Jeg er i oppløsning, jeg er i helvete, men jeg tar ikke feil. Ikke om ham.
Hva har alt dette med meg å gjøre?
Denne skapningen, denne fordervelige tingesten, -
- er en renspikket forstørkning av menneskelig ondskap.
Om det så er det eneste jeg får utrettet her i verden, bør det være å utrenske ham.
Se på meg!
Jeg klarer det ikke. Ikke nå.
Ikke alene.
- Jo, de virker da ekte nok. - Hvorfor skulle jeg late som?
Du er en løgner! Du lyver alltid! Som om det er et kall!
Jeg er så mangt, John, men jeg er ikke en dovenslask!
Du lot som om du var død i to år!
- Bortsett fra det! - Jeg må vite hvilken forfatning du er i.
- Du er legen, undersøk meg. - Jeg trenger en fornyet vurdering.
Ro ned. Om du skulle prøve å fatte mer enn én vurdering, ville du miste balansen.
Jeg trenger den ene som evnet å gjennomskue visvaset ditt lenge før meg.
- Hvem? Det ville jeg merket. - Den siste som ville falle deg inn.
Jeg vil du skal la deg undersøke av Molly Hooper. Hører du? Molly Hooper, sa jeg.
- Dette kommer du virkelig ikke til å like. - Hva da?
Ja, hallo... Er...
Beklager, men Sherlock ba meg om å komme.
- For to uker siden? - Ja, omtrent.
- Vil du vite hvordan jeg spår fremtiden... - Ikke viktig!
La gå. Ambulansen står klar, og Molly kan undersøke meg kjapt på veien. Er du klar?
Bare si når jeg skal hoste. Og håper du husket frakken min.
Beklager, jeg visste ikke at du kom til å være her.
- Jeg aner ikke hva som foregår. - Sherlock er tilbake på kjøret.
Herregud! Men, altså... Er du helt sikker?
Det er Sherlock vi snakker om, så nei! Bare ta en titt på ham.
Bør Molly ta seg av legeundersøkelser? Hun er vant til å jobbe med døde folk.
Det må jo påvirke forventningsnivået litt.
Jeg vet ikke, jeg. Jeg vet ingenting lenger.
Mrs. Hudson, du evner som alltid å forbløffe.
Du er nødt til å skjerpe deg litt, John, du vet det? Spillet er i gang!
- Jeg får gjøre mitt beste. - Hva enn du trenger.
Når enn og hva enn det måtte være, bare spør!
Takk skal du ha.
En sjelden gang, kunne jeg kanskje få låne bilen din?
- Nei. - Da så.
Han visste du ville få deg en ny terapeut når jeg døde, fordi du måtte endre på alt.
Det er bare sånn du er.
Takk.
Helgene dine er forbeholdt Rosie, så terapien måtte foregå i arbeidstiden.
Som den tosk du er, vil du skjule det for de andre på legekontoret, -
- så eneste mulighet var i lunsjen, hos en som holder til like i nærheten.
Du kom over fire menn og én kvinne, -
- og du orket ikke enda en mann som forklarer deg hvordan verden ser ut.
Hvem gjør vel det!
Han fant bare første tilgjengelige time rundt lunsj hos en kvinnelig terapeut -
- innen sykkelavstand fra legekontoret. Han kjenner deg visst ut og inn.
Jeg er i hodet på deg. Du argumenterer imot deg selv.
- Er De klar, sir? - Ja, det er jeg.
Han er skarpsindigere enn noen, men han er ikke et monster.
- Jo, det er han. - Ja, la gå, så er han det, da.
Men han er vårt monster.
Jeg er en drapsmann.
EN ORIGINALSERIE FRA ROWBANK PREMIERE 8. MARS
Dere vet jeg er en drapsmann.
Men visste dere at jeg er...
Kutt! Hva var det? Var det et av lysene?
Skyldtes det meg? Er jeg rett og slett for god?
Han er her.
- Så, hvordan står det til med ham? - Stort sett bra.
Jeg har sett lik som har vært ved bedre helse.
Ja, men du jobber med drapsofre, og de er gjerne ganske unge.
- Ikke morsomt. - Jo, litt, så.
Fortsetter du å ta det du tar, i så stor monn som du tar det,
- har du kun uker igjen å leve. - Ja, uker! La oss ikke overdramatisere nå.
- Herregud, dette er ikke noe spill! - Du virker urovekkende stresset.
Jeg er stresset, du er døende.
Da ligger jeg bedre an. Stress ødelegger enhver dag, døden kun én.
Så dette skjer faktisk? Du er ute å kjøre, ute av kontroll?
- Siden når? - Siden vi møttes.
- Å, flinkis. Jeg har savnet kløningen din. - Jeg trodde dette var...
- Et triks. - Nei, ikke et triks, en plan.
Mr. Holmes!
Den betydeligste, uavslørte seriemorderen i britisk kriminalhistorie, som vi kan ta.
- Hva er planen? - Det sier jeg ikke. Du vil ikke like den.
Mr. Holmes!
Å håndhilse er ikke min greie.
- Det må nesten bli en klem. - Jeg vet det.
Å, Sherlock.
Å, Sherlock. Hva kan jeg si? Takket være deg, så er vi... overalt!
Hvordan fikk Culverton overtalt deg til dette?
Vel, han er jo privatdetektiv. Kan hende kom jeg med en tilståelse!
Kom så!
Dette vil altså være en helt ny form for frokostblanding.
- Kan du ta på deg hatten, Mr. Holmes? - Nei, han vil ikke det.
Barn vil få i seg to av sine fem om dagen før de går ut av huset.
Sherlock har vært et glimrende tilskudd.
- Frokosten må ha et kult preg. - Vi er blitt en enorm nettfarsott.
- Og hva er kult når man er barn? - Dere er hva for noe?
Farer!
Alle klare, og... opptak!
Jeg er en drapsmann. Dere vet jeg er en drapsmann.
Og til frokost er jeg ekstra dødssulten, må vite!
Og... kutt der! Takk skal dere ha!
Du burde ta med deg det der i en pose og selge det for en anselig slant på eBay!
Jeg kan by på mer, om det er ønskelig. Det er bare å spørre.
Har det begynt å demre for den narko- forråtnede hjernen din at du ble rundlurt?
Å, ja da.
- For en reklamekampanje. - Genialt, eller hva?
Genialt?
Det tryggeste gjemmestedet som finnes. Like for øynene på folk.
Mr. Holmes. Culverton lurer på om du har noe imot å dra rett til sykehuset?
Sykehuset?
Culverton skal foreta et besøk, og ungene blir nok henrykt over å treffe dere begge.
Jeg tror strengt tatt han har lovet det.
Ja, greit nok.
Om dere bare følger meg...
Så, hva har vi egentlig her å gjøre? Hva er hensikten?
Jeg trengte en klem.
Hva synes du, Mr. Holmes? Om at jeg er "dødssulten"?
Det er festlig, all den tid det er sant.
Vi sees på sykehuset.
Forresten, du kan få denne igjen nå.
- Få hva for noe igjen? - Takk for klemmen.
Jeg sendte og slettet en melding. Kanskje får du svar, men jeg tviler.
- Den er passordbeskyttet. - Ja, det kan du tro.
Vi kommer til å få uendelig mye moro sammen, Mr. Holmes, stemmer ikke det?
Nei, nei. Nei, ikke uendelig mye.
- Trenger du å sette et skudd igjen? - Det kan vente til sykehuset.
SYKEHUS
CULVERTON SMITH-AVDELINGEN
- Er du svært involvert? - Unnskyld?
Med Mr. Holmes. Sherlock. I alle sakene hans.
- Ja. Jeg er John Watson. - Skjønner.
Dr. Watson...?
- Jeg bare elsker bloggen hans. - Bloggen hans?
- Leser du den ikke? - Min blogg, mener du?
Si hva dere vil om avhengighet, men høydepunktene er mange!
- Mr. Holmes! Kjenner du deg bedre? - Rent psykedelisk!
Som sagt, jeg elsker bloggen din.
- Det er min blogg. - Ja, det er det.
- Er den din? - Ja.
- Du skriver bloggen til Sherlock? - Ja.
Den har tapt seg litt i det siste, hva?
Denne veien, takk.
- Å, herregud, jeg elsker bloggen din! - Bare hyggelig!
Ja, her har vi ham! Internettfenomenet! Dere kjenner alle Sherlock Holmes.
Jo, og så dr. Watson, selvfølgelig.
Men Mr. Holmes, jeg lurte meg på... Vel, vi lurte vel alle sammen på dette.
- Kan du fortelle om noen av sakene dine? - Nei.
- Jo. - Jo! Absolutt, ja.
Kriminaletterforskningens vedvarende interessefaktor -
- beror aldri på selve forbrytelsens sensasjonspreg, men heller -
- resonnementets jernkjetting, fra årsak til virkning, -
- som steg for steg avdekker løsningen.
Det er det eneste virkelig bemerkelsesverdige ved det hele.
Jeg skal nå presentere for dere faktaene og bevisene slik de ble meg tilveiebrakt.
Og dere skal, her og nå, forsøke å løse saken med "Giftblanderen Blessington".
Der avslørte du nok slutten.
- Der var fem hovedmistenkte. - Og en het Blessington.
- Men spørsmålet er hva han benyttet. - Gift?
Husker du saken med Drearcliff House, John? Ett mord og ti mistenkte!
- Ti, ja. - Og alle var skyldige!
Sherlock...
Jo, og hva var det du kalte den andre, John? Den med mordene i dyrehagen?
"Mord i dyrehagen".
Eller var det saken med "Den morderiske orangutang"?
Du burde tatt på deg hatten. Ungene ville elsket hatten.
- Så! Har dere noen flere spørsmål? - Nei... Tror ikke det?
- Ikke det? Fint, da kan jeg... - Mr. Holmes?
Hvordan fakker man en seriemorder?
- Slik man fakker enhver annen morder. - Nei, men...
De fleste drapsmenn dreper noen de kjenner.
Morderen ettersøkes innenfor en begrenset omgangskrets.
Mr. Smith, dette er kanskje ikke et helt passende tema med barn til stede?
Søster Cornish... Hvor lenge har du jobbet for oss nå?
I syv år.
Syv år, du.
Greit nok.
Seriemordere velger sine ofre tilfeldig. Det gjør vel sakene vanskelige å oppklare?
- Enkelte av dem promoterer seg selv. - Sier du det, altså?
Seriemord er et uttrykk for makt og egoisme.
En signatur av menneskelig ødeleggelse.
Og for å bevilge total tilfredsstillelse må det skje... for øynene på folk.
Og det er enkelt å danne seg et bilde av seriemordere. De er ofte sosiale utskudd.
- Under gjennomsnittet utdannet. - Nei, nei, nei.
Nå snakker du bare om de du kjenner, de du allerede har avslørt.
Men alvorlig talt, dummen, du fanger jo bare de mest udugelige.
Forestill deg at en som dronningen bestemte seg for å kverke noen folk.
Hva ville skje da? All den makten, alle de pengene.
En søt liten regjering som danser etter hennes pipe.
Et helt land som har i oppgave å holde henne varm og feit.
Men vi elsker alle dronningen, og hun ville nok elsket dere!
Jeg kan love dere at Sherlock Holmes ikke planlegger å arrestere dronningen.
Selvsagt ikke! Ikke Hennes Majestet!
Penger, makt, berømmelse. Visse ting gjør en helt uangripelig.
Gud signe dronningen!
Hun kunne åpnet et slaktehus og dertil forlangt inngangspenger!
- Ingen er helt uangripelige. - Ingen...?
Se på dere, da. Alle så mismodige. Tåler dere ikke en spøk, eller?
Dronningen!
Var dronningen en seriemorder, ville jeg vært den første som fikk vite det, -
- vårt vennskap tatt i betraktning.
En varm applaus til Sherlock Holmes og dr. Watson, alle sammen!
Kom igjen nå! Meget bra!
Og tusen takk for at dere kom!
- Hvor skal vi nå? - Jeg vil vise dere yndlingsrommet mitt.
Nei, la oss gå inn her i stedet.
- Har du holdt enda et av dine små møter? - Bare litt månedlig påfyll.
Tilståelser er bra for sjelefreden. Så fremt man også kan slette dem.
- Hva er TD 12? - Et bufferstoff for minner.
Lykke...
Lykke?
...og foretrukket uvitenhet. Det får hjulene til å gå rundt.
Foretrekker noen av dem heller å huske?
Enkelte velger å fjerne dryppet, ja. Enkelte viser lignende tendenser.
Kom så. Vi kaster bort tiden her.
Ja, sannelig. Du har ca 20 minutter igjen, om jeg ikke tar feil.
Hva behager?
Jeg sendte en SMS fra mobilen din, som straks ble lest.
Iberegnet sjokk, følelsesladde avgjørelser og reisetiden fra den aktuelle adressen, -
- tror jeg livet ditt, slik du kjenner det, vil vare i rundt 20 min til.
Det vil si, nøyaktig 17,5. Jeg rundet opp for narrativens skyld.
Men vis oss endelig yndlingsrommet ditt, siden det kan gi deg en sjanse til å si -
- farvel.
Følg meg.
Spillet er i gang!
Savner du meg fortsatt?
Apropos seriemordere, vet dere hvem som er min favoritt?
Sånn bortsett fra deg selv?
H. H. Holmes. Kanskje en slektning av deg?
Ikke så vidt jeg vet.
Du burde undersøke det.
For en tosk.
Alle sammen ut.
Vi er faktisk midt i noe, Mr. Smith.
Du er Saheed, stemmer ikke det?
Jo, Saheed.
- Hvor lenge har du jobbet her nå? - Fire år.
Fire år! Det er saktens lenge, eller hva?
Fire år!
Greit, alle sammen.
Fem minutter?
Kom tilbake om ti.
Og Saheed? Denne gangen banker du på først.
Hvordan kan du gjøre det? Hvordan har du tilgang hit?
Å, jeg har adgang hvor enn jeg lyster. Hvor enn det måtte være.
- Ga de deg nøkler? - Jeg ble dem overrakt.
Under en seremoni. Den ligger på YouTube. Innenriksministeren var til stede.
- Så, yndlingsrommet ditt er likhuset? - Hva synes du?
Vanskelig publikum.
Å, jeg vet nå ikke det. Jeg har alltid syntes at de er svært... føyelige.
- Ikke gjør det. - Hun klarer seg fint.
Hun er død.
H. H. Holmes elsket de døde. Han masseproduserte dem.
Seriemorder. Var aktiv under Verdensutstillingen i Chicago.
Vet du hva han gjorde? Han bygget seg et eget hotell for å kunne drepe folk.
Med rom til å henge folk, gasskammer, spesialtilpassede ovner, hele pakken.
Litt som denne Sweeney Todd. "Bare uten alle paiene."
Tåpelig. Så tåpelig.
- Hvorfor var det tåpelig? - Så mye arbeid!
Du bygger deg ikke en strand bare fordi du vil gjemme en småstein, du bare -
- finner deg en strand!
Og om du vil skjule et mord, om du vil skjule en hel masse mord, -
- så trenger du bare å finne et sykehus.
- For å ha det på det rene: tilstår du nå? - Å ha gjort hva da?
Måten du ordlegger deg på...
Å, beklager.
Ja...
Om jeg faktisk er en seriemorder, mener du?
Eller prøver jeg bare å skape forvirring oppi det rare hodet ditt? Jo, det stemmer.
Jeg liker å skape forvirring, og ja, jeg er en smule nifs av meg, men...
Det er bare et triks jeg benytter for å selge frokostblanding.
Men er jeg det han hevder at jeg er? Er det det du spør om?
Ja.
La meg da spørre deg følgende:
- Er du faktisk en doktor? - Ja, selvsagt er jeg det.
Nei, en doktor i medisin, mener jeg. Ikke fotstudier eller medievitenskap eller noe?
Nei, jeg er doktor.
Mener du alvor?
Nei, jeg spør faktisk!
Gjør du det?
Mener du faktisk alvor her nå?
Jeg har vært med på leken så langt, men nå er det ikke morsomt lenger.
Se på ham, da! Bare se på ham, "doktor" Watson!
Nei, la meg utdype her: Det finnes to mulige forklaringer på det som foregår.
Enten så er jeg en seriemorder, -
- eller så er Sherlock Holmes så rusa at han vet hverken opp eller ned!
Paranoide vrangforestillinger om en offentlig person...
Det er ikke så uvanlig, det er ikke noe nytt engang!
Jeg tror du bør fortelle din trofaste, lille venn at du kaster bort tiden hans, -
- for du er rett og slett for høy til å vite hva som er virkelig lenger.
Jeg beklager.
Jeg har feilberegnet.
Jeg glemte å ta hensyn til trafikken!
19,5 minutter.
Du drar nok kjensel på fottrinnene du snart får høre, -
- ikke minst fordi det låter tre, ikke to, og det tredje stammer fra en spaserstokk.
Spaserstokken til datteren din, Faith.
- Og hvorfor skulle hun være her? - Fordi du inviterte henne.
Du sendte henne en tekstmelding, -
- eller teknisk sett var det jeg som sendte den, men det vet jo ikke hun.
La meg nå se om jeg husker den: "Faith, jeg holder det ikke ut lenger...
Jeg har tilstått forbrytelsene mine, vær snill å tilgi meg."
Hvorfor skulle det ha noe å si? Du kjenner henne ikke.
Jo, men det gjør jeg. Jeg tilbrakte en hel kveld sammen med henne.
Vi spiste chips. Jeg tror hun likte meg.
Du kjenner ikke Faith. Det kan du ikke gjøre.
Jeg vet du bryr deg inderlig om henne, -
- og at du inviterte henne til et av dine spesielle styremøter.
Du bryr deg om hva hun mener.
Det er imponerende hvordan du holder på den fasaden.
Men den er nok ved å falle sammen nå.
Visste du om det?
- Hun kom til Baker Street. - Nei, det gjorde hun ikke.
- Selvsagt gjorde jeg ikke det. - Hun oppsøkte meg -
- fordi hun var redd for pappaen sin.
Det har aldri skjedd. Er dette enda en av dine dopforsterkede fantasier?
- Du så ikke at han tok skalpellen? - Ingen så det.
- Du visste ikke hva som ville skje? - Selvsagt ikke!
La oss finne det ut. Faith, slutt å drive dank og kom deg inn hit!
Dette er din fars yndlingsrom!
Kom og møt hans beste venner...
Pappa? Hva er det som skjer?
Hva skulle den meldingen bety? Er dette en av spøkene dine?
Hvem er dere?
1,65 HØY, STØRRELSE 38, LYS HUD, TYNGDEN PÅ HØYRE FOT, MELLOMBLOND
Hvem i helvete er du?
- Du kjenner vel Sherlock Holmes? - Å, du store tid!
Sherlock Holmes! Jeg elsker bloggen din!
- Du er ikke hun som kom til Baker Street. - Vel, nei. Jeg har aldri vært der.
- Han må ha hatt en foranledning, en grunn? - Jeg visste ikke om den jævla skalpellen!
- Jeg er ikke sikker på at jeg forstår. - Forstår hva da?
- Men jeg trodde dere to var gamle venner? - Nei, vi har aldri møttes før!
Har vi vel?
- Sherlock? - Så hvem kom til leiligheten min?
Det var i alle fall ikke meg.
- Du ser annerledes ut. - Jeg var ikke der.
- Hvem kom til leiligheten min? - Jeg beklager, Mr. Holmes, men jeg...
Jeg tror aldri jeg har vært i nærheten av leiligheten din.
Å, kjære! Nei, uff da!
- Hvem prater du med? - Hvilken venn?
Enhver annen.
Å, nei! Å, nei og nei!
Faith!
Herregud.
Å nei, å nei...
Sherlock!
Sherlock, er alt i orden? Går det bra?
- Pass på, han har en kniv. - En hva for noe?
En skalpell. Jeg så deg ta den fra det bordet.
- Det gjorde jeg så visst ikke. - Se bak ryggen hans!
- Jeg så deg ta den opp, jeg så det! - Forsiktig nå!
- Legg den fra deg, Sherlock! - Å, herregud!
- Slutt å le! - Men jeg ler da ikke!
- Han ler ikke, Sherlock. - Slutt å le av meg!
Herre Jesus.
Jeg undrer stadig på om vi ikke burde forutsett dette.
For ikke lenge siden skjøt han Charles Magnussen i fjeset. Vi så dette komme.
Men det var jo så moro.
Kom inn.
Sir? Jeg tror nok du vil se dette.
Harold Chorley intervjuet ham tidligere i dag, -
- og Mr. Smith sa at han ikke har noen intensjon om å anmelde forholdet.
Jeg er fan av Sherlock Holmes. Jeg er kjempefan av ham.
Jeg vet ikke egentlig hva som skjedde der i dag.
Men jeg vet at jeg nok ikke ville stått her nå, om det ikke var for dr. Watson.
- Slutt å le av meg! - Sherlock!
Hold opp! Hold opp med en eneste gang!
- Og han behandles nå på ditt sykehus? - Vel, det er ikke egentlig mitt sykehus...
Eller, det er kanskje litt mitt. Men jeg kan love dere dette:
Han kommer til å få best mulig behandling. Kanskje til og med på yndlingsrommet mitt!
Det sa Culverton Smith tidligere i dag. Mens i Nottingham...
Han har rett, vet du. Du reddet antagelig livet hans.
Hva er det du driver med? Våkn opp!
Jeg slo til ham så det holdt, Greg. Jeg slo hardt.
Er dette et spill? Er dette også et jævla spill?
- Vær så snill! Vær så snill! - Ikke ty til vold, jeg ber dere!
Takk, dr. Watson. Jeg tror ikke han utgjør noen fare lenger.
La ham være nå.
Nei, det går bra.
La ham få gjøre det han vil.
Han er i sin fulle rett.
Jeg drepte kona hans.
Ja, det gjorde du.
Å, hei sann.
Du er bare innom for å hilse på?
Nei, jeg er bare innom for å ta farvel.
Han vil nok klare seg, skal du se. Han har fart nokså ille med seg selv, -
- men han er fryktelig seig, så her må vi prøve å tenke positivt.
Da så...
- En avskjedsgave. - Det var da søtt av deg.
- En spaserstokk. - Ja, den var min en gang. For lenge siden.
Hallo, dette er avdeling 73?
Jaha. Dr. Watson?
Den er til deg.
- Hallo, Mycroft. - Det står en bil og venter utenfor.
Han burde definitivt hatt på seg hatten.
- Tenker du stadig på Sherlock? - Nei, men det gjør du.
Jeg aner ditt kritiske ansiktsuttrykk.
Siden jeg befinner meg inni hodet ditt, er nok det bare selvforakt.
- Hvor er Mrs. Hudson? - Hun kommer straks.
- Hva holder du på med? - Kjøkkenet ser ut som et dopverksted.
Jeg prøver å finne ut hva som fikk Sherlock til å skeie helt ut. Noen idéer?
Er disse folkene spionagenter?
Bruker du spionagenter til å ta vare på din egen familie? Og driver de og rydder?
Sherlock er en sikkerhetsrisiko uavhengig av vårt søskenforhold.
- Ja, du nevnte det. - Spør ham!
Hvorfor denne fikseringen på Culverton Smith? Han har hatt slike oppheng før, -
- men dette er litt verre enn å legge feller for julenissen.
Gjør det! Spør ham!
Nattlige samtaler med damer som ikke er der...
- Hold nå tåta på deg! - Sist vi snakket på telefonen...
Nei, nei, stans. Jeg avskyr samtaler i preteritum.
- Søskenskapet gjør ingen forskjell, sa du. - Nei, og det stemmer.
"Ikke forrige gang, og ikke med Sherlock." Hvem refererte du til med "forrige gang"?
- Det er gutten sin, det. - Ingen spesiell.
- Jeg snakket over meg. - Han lyver.
- Du lyver! - Nei, på ingen måte.
Å, jo, han lyver vitterlig.
Sherlock er ikke din eneste bror. Du har en til, stemmer ikke det?
Nei.
Milde Jesus. En hemmelig bror! Holdes han innelåst i et tårn?
Mycroft Holmes! Hva har alle disse skrekkelige menneskene i mitt hus å gjøre?
Mrs. Hudson, jeg beklager forstyrrelsen.
Broren min har altså overgått seg selv med sitt nyeste selvutslettelsesprosjekt.
Jeg prøver å få klarhet i hva som utløste det.
- Det er det dere leter etter? - Ja.
- Hva det er som opptar ham? - Ja, noe sånt.
Hele denne tiden?
Og tid er noe vi ikke har ubegrensede mengder av, så får vi fortsette med vårt?
Du er sannelig festlig, du!
Mrs. Hudson...?
Stakkars Sherlock synes du er så smart. Han snakker ustanselig om deg.
Han vet at du er en tosk, men det går fint, for du er en dyktig lege.
Men han aner sannelig ikke for en tosk du er!
Har denne tankestrømmen gått for vidt, eller prøver du å få frem et poeng her?
Vil dere vite hva som plager Sherlock? Det er såre enkelt å finne ut.
Jeg kjenner tankeprosessene hans bedre enn noe annet menneske, må du forstå...
Sherlock er ikke typen som styres av tankene sine.
- Selvsagt er han det. - Å nei, du.
Sherlock styres nok heller av følelser. En uløst sak? Da skyter vi på veggen.
Uferdig frokostmåltid? Da sparker vi til kjøleskapet.
Ubesvarte spørsmål? Vel, hva gjør han hver eneste gang han ikke vet svaret på noe?
- Han kjører en kniv gjennom det. - Alt han ikke finner noe svar på...
Bang! Det er å finne der oppe!
Om han var noe tess som detektiv, ville jeg ikke trengt en ny peishylle.
SAVNET MEG?
Om dere sitter og ser på dette, betyr det høyst sannsynlig at jeg er død.
Ikke det. Skru av det der med en gang, takk.
Alle sammen, ha dere ut. Alle sammen!
Dette er mitt hus, det er min venn, og det der er hans avdøde kone.
Enhver som blir værende ett sekund til vil ha bevist for meg -
- at de mangler ethvert tilløp til normal anstendighet!
Kom deg ut av huset mitt, ditt usle kryp.
Du har brukt en evighet på å våkne.
Jeg har sittet og sett på deg. Det er ganske vakkert, på sitt eget vis.
Bare ta det rolig. Det går fint.
Her skal vi ikke forhaste oss.
Du er Sherlock Holmes.
Jeg har en sak til deg, Sherlock. Kanskje den vanskeligste du har stått overfor.
Når jeg er borte, om jeg nå er borte -
- så trenger jeg at du gjør noe for meg.
Redd John Watson.
Redd ham, Sherlock.
- John... vil du ikke se på dette senere? - Redd ham.
Tro ikke at noen annen vil redde ham; der finnes ingen annen. Dette er opp til deg.
Redd ham.
Jeg tror dog du kan trenge litt hjelp. Du er ikke direkte flink med mennesker.
Her er et par ting du bør vite om mannen vi begge elsker.
Og desto viktigere, hva du må gjøre for å redde ham.
Hvordan kom du deg inn?
Med den politimannen utenfor, mener du? Alvorlig talt, det gjetter du vel?
- En hemmelig inngang. - Jeg bygget denne korridoren.
Jeg fortsatte å avskjedige arkitekter og byggere til ingen hadde oversikten -
- over hvordan alt hang sammen. Jeg kan snike meg fritt inn og ut, -
- hvor enn jeg måtte ønske. Når jeg får de tendensene.
H. H. Holmes.
"Mordslottet."
Bare på riktig vis.
Jeg har et spørsmål til deg. Hvorfor er du her?
Du spaserte velvillig inn i hulen min og la deg for mine føtter.
Hvorfor?
- Du vet hvorfor jeg er her. - Men jeg vil høre deg si det selv.
Si det så jeg hører det.
Jeg vil at du skal drepe meg.
John!
Bilen min!
Om du øker doseringen fire-fem ganger, -
- bør det toksiske sjokket sette meg ut av spill innen en time.
Før jeg justerer innstillingene igjen.
Alle vil anta at det skyldtes en teknisk feil, eller...
- ...at du simpelthen kastet inn håndkleet. - Ja.
Du er temmelig flink til dette.
Men før vi begynner, fortell meg hvordan du føler deg.
Jeg kjenner meg redd.
Vær mer spesifikk, takk. Denne sjansen får du kun én gang.
Jeg er redd for å dø.
Men det var jo dette du ville.
- Jeg har mine grunner. - Men du ønsker ikke egentlig å dø.
Nei.
Bra.
- La meg høre deg si det. Si det! - Jeg ønsker ikke å dø.
- Og en gang til. - Jeg ønsker ikke å dø!
Alle gode ting er tre.
Jeg ønsker ikke å dø!
Jeg gjør ikke det. Jeg vil ikke dø.
Nydelig.
Nå begynner det.
- Vær så snill, jeg tror ikke han er trygg. - Vi har en mann ved døren. Hva har skjedd?
- Et eller annet. Mary la igjen en beskjed. - Hva slags beskjed?
John Watson takker aldri ja til hjelp. Ikke fra noen.
Aldri noensinne. Men han nekter heller ikke å ta den imot.
Ergo må du gjøre følgende...
Så si meg, hvorfor gjør vi dette? Hvorfor er jeg blitt tilkjent denne æren?
Jeg ønsket å høre tilståelsen din. Og få bekreftet at jeg hadde rett.
- Men hvorfor er du nødt til å dø? - Likhuset...
Ditt yndlingsrom.
Du snakker med de døde. Du lar dem få høre dine tilståelser.
Unnskyld, sjef? Hva mener du?
Jeg tror døren er blokkert.
Å, har den døren låst seg igjen? Det gjør den til stadighet.
Du kan ikke redde John, for det lar han deg ikke gjøre.
Han kommer ikke til å tillate seg selv å bli reddet.
Den eneste måten du kan redde John på, er ved å få ham til å redde deg.
Hvorfor gjør du det?
Hvorfor jeg dreper?
Det handler ikke om hat eller hevn.
Jeg er ikke et svartsinnet menneske.
Det å drepe mennesker...
Det gjør meg rett og slett -
- usigelig glad.
Du vet på film, ikke sant, når man ser døde mennesker...
Og så bare later de som; egentlig er det bare levende mennesker som ligger stille.
Det er ikke sånn døde mennesker ser ut.
Døde mennesker... ser ut som gjenstander.
Og jeg liker å forvandle mennesker til gjenstander.
Som man kan eie.
Men vet du hva? Jeg begynner å bli utålmodig her.
Du må gjerne puste dypt inn.
Dra til helvete, Sherlock.
Dra så dypt inn du kommer, så det virker som du mener det.
Mordlysten er en vanskelig avhengighet å håndtere.
Folk innser ikke hvor mye arbeid det krever. Man må være forsiktig.
Men om man er rik eller berømt, og avholdt, -
- er det utrolig hvor mye folk kan velge å se bort fra.
Det finnes alltids en desperat sjel som kan finne på å forsvinne.
Ingen liker å tro at noe var mord om man kan tro at det kanskje var -
- noe annet.
Jeg må bare legge bånd på meg og stanse det riktige hjertet.
Du må yppe til kamp mot en slemming og sette deg selv i fare.
Behold øyekontakten... Behold øyekontakten...
Behold øyekontakten, for jeg liker å se på mens det skjer...
Om han tror du trenger ham, så kan jeg love deg...
Og gradvis tar vi til å svinne hen -
- at han vil komme til unnsetning.
- Er alt bra med deg, Mr. Holmes? - Hva gjorde du med ham? Hva gjorde du?
- Han hadde besvær, og jeg hjalp ham! - Se til å få sikret ham!
- Jeg prøvde å hjelpe! - Hva gjorde han, Sherlock?
- Han kvalte meg og ga meg en overdose. - Med hva?
- En saltløsning. - En saltløsning? Hva snakker du om?
Jeg fikk søster Cornish til å bytte om dryppbeholderne.
Hun er storfan, vet du. Elsker bloggen min.
Så, går det bra med deg?
Selvsagt ikke! Etter feilernæring, dobbel lungesvikt og total neddoping i ukevis?
Hva slags doktor er du egentlig?
Jeg fikk i det minste tilståelsen jeg var ute etter.
Jeg husker ikke å ha kommet med noen tilståelse. Hva skulle jeg tilstått?
- Du kan høre på den siden. - Det finnes ingen tilståelse å høre på!
Mr. Holmes... Jeg vet ikke om dette er av betydning, men...
Vi fant tre mulige opptaksapparater i lommene på frakken din.
Alle eiendelene dine ble gjennomsøkt. Beklager!
Det må være noe tilfredsstillende over tallet tre.
Folk gir alltid opp når de kommer til tre.
Hva? Hva er det? Hva?
- Du, din slask. - Jepp.
- Din gudsjammerlige slask. - Jeg hørte deg første gangen.
- Så, hvordan åpner man den? - Skru på håndtaket.
- For to uker siden? - Tre.
- Er jeg virkelig så forutsigbar? - Nei.
Men jeg er en slask.
Så merkelig... Jeg hadde ikke trodd at det å tilstå ville være så fornøyelig.
Jeg burde gjort det for lenge siden.
Vi fortsetter i morgen.
Vi kan like gjerne fortsette nå. Jeg er ikke sliten.
- Her er masse mer å ta av. - I morgen.
Vet du, dette kommer til å gjøre meg ufattelig berømt.
Du er allerede berømt.
Ja, men etter dette... kan jeg klare å slå gjennom i Amerika også.
Jeg hadde naturligvis flere andre reserveløsninger.
Problemet var at jeg ikke kunne huske dem.
Og jeg var ikke beredt på at møtet med datteren hans kun var en hallusinasjon.
Han ruset seg sønder så du skulle kunne hjelpe ham og få noe legeaktig å bedrive.
- Du har skjønt det nå, sant? - Men det med datteren plager meg ennå.
Hun fremstod svært levende og kom med detaljer jeg ikke kunne fått annensteds.
- Men hun var aldri egentlig her? - Tankevekkende, hva?
Jeg som spekulerte i at om man spalter opp alle verdens tilgjengelige datastrømmer, -
- så kunne det la seg gjøre å foregripe og utlede nærmest hva det skulle være.
Så du diktet opp en magisk dame til å fortelle deg ting du ikke visste?
Ikke usannsynlig, spør du meg, men jeg er neppe helt objektiv.
Kanskje dopet evnet å åpne visse dører i sinnet mitt.
- Jeg lar meg fascinere. - Ja, det vet jeg godt.
Det er også derfor vi bytter på å holde deg unna godsakene.
Og jeg som trodde vi bare skulle henge litt.
Molly er her om 20 minutter.
Jeg tror nok jeg klarer meg i 20 minutter uten overoppsyn.
Vel, om du er helt sikker, så...
Herregud, John. Bli værende! Snakk!
- Beklager, men ja, du vet: Rosie. - Ja, naturligvis. Rosie.
Løs en forbrytelse sammen! Tving ham til å gå med hatten!
- Så, du holder ut i 20 minutter? - Ja! Jeg tenkte ikke på Rosie, beklager.
- Ikke tenk på det. - Jeg burde komme og treffe henne snart.
Ja.
Han burde gå med hatten som en hyllest til meg. Jeg er død og ville satt pris på det!
De opptakene vil forresten neppe kunne fremlegges i retten.
- Unnskyld? - De forkastes nok som bevisprovokasjon.
Ikke at det har noe å si; han tilstår visst uten ende.
- Det var jo bra. - Ja.
Går det bra med deg?
Altså, nei, det gjør det ikke. Det vil aldri igjen gå bra med meg.
Det er vi bare nødt til å akseptere.
Det er som det er, og det er noe ordentlig dritt.
Du klarer bedre, John.
Du drepte ikke Mary. Mary døde idet hun reddet livet ditt, og det var hennes valg.
Ingen tvang henne til det; hun lot seg aldri tvinge til noe som helst.
Du drepte henne uansett ikke.
Ved å redde livet mitt tilla hun det en verdi.
Og det er en pris jeg ikke vet hvordan jeg skal omsette.
Det er som det er.
- Vi sees i morgen mellom klokken 6 og 10. - Ser frem til det.
Ja.
Den lyden, det var et meldingsvarsel.
Hva var det?
- Hva var hva? - Det var en melding fra Irene Adler.
- Det er hun skumle og spenna gærne? - Den lyden.
- Hvilken lyd? - Men hun er da død?
Å, jeg skal vedde på at hun ikke er død likevel og at han reddet henne!
Å, herre min Gud!
Sossegutten liker sin domina. Han sparer ikke på klisjéene om han kan unngå det?
- John? - Nå skal jeg foreta et resonnement.
Ja vel? Det låter bra.
Og om resonnementet stemmer, skal du være ærlig og si det, OK?
Men meldingsvarsler kan, teknisk sett, bli koblet til tilfeldige kontakter...
Gratulerer med dagen.
Takk, John, det var da... snilt av deg.
- Jeg har aldri visst når du har bursdag. - Men det gjør du nå.
- Men vi skal ikke snakke om dette? - Om hva da?
- Hvordan fungerer det? - Hvordan fungerer hva da?
Du og Kvinnen med stor K. Blir det mange treff på diskrete kjedepuber?
- Lidenskapelige netter i High Wycombe? - Herregud. Jeg skriver aldri noe til svar!
Men hvorfor ikke? Ditt forbannede fjols!
Hun venter der ute, hun liker deg, og hun er i live.
Har du noen som helst formening om hvor heldig du er?
Ja, hun er en galning og en kriminell og helt latterlig livsfarlig.
- Du måtte falle for en sosiopat! - Sa leiemorderens enkemann.
Men hun er like fullt... Du vet...
Hva da?
- Bare svar henne! - Hvorfor?
High Wycombe lover bedre enn du for øyeblikket har forutsetninger for å innse!
- Jeg avdekket en giftmorder der en gang. - Bare begynnelsen, kompis.
Som du godt vet: romantiske forviklinger kan nok virke fyllestgjørende på andre...
- ...og kunne gjort deg hel. - Det gir ingen mening.
Send henne en melding. Ring henne. Mens du ennå har sjansen.
Den sjansen varer ikke evig. Før du vet ordet av det, er den tapt.
Før du vet ordet av det!
- Hun tok feil av meg. - Mary? Hvordan da?
Hun trodde at om du satte deg selv i fare, ville jeg komme og redde deg eller noe, -
- men jeg gjorde ikke det. Ikke før hun ba meg om det.
Det er sånn dette funker. Og det du går glipp av.
Hun lærte meg å være den mannen hun trodde jeg var. Noe for deg å prøve!
Dette vil aldri gå godt.
Jeg har mange bekjentskaper, men få venner, og jeg kan si sikkert...
Jeg bedro henne.
Ingen kjappe svar å komme med? Jeg bedro deg, Mary.
Det var en kvinne på bussen.
Jeg hadde en plastprestekrage i håret etter å ha lekt med Rosie.
Denne jenta bare smilte til meg.
Det var ikke noe mer enn det, bare et smil.
Vi sendte meldinger i ett sett. Hvor ofte? Hver gang du gikk ut av rommet.
Når du matet datteren vår. Og når du prøvde å stanse gråten hennes.
Det var ikke noe mer enn det.
Bare tekstmeldinger.
Men jeg ønsket meg noe mer.
Og vet du hva? Det gjør jeg fremdeles.
Jeg er ikke den mannen du trodde jeg var; jeg er ikke ham og kunne aldri blitt det.
Men det er hele poenget.
Det er jo selve poenget.
Den mannen du trodde jeg var -
- er den mannen jeg ønsker å være.
Da så.
John Watson.
Se til helvete å ta fatt.
- Det ordner seg. - Nei, det ordner seg ikke!
Nei.
Men det er som det er.
Så, Molly skal møte oss på dette kakestedet.
Du har bursdag, og da hører kake med.
Et sukkerkick teller vel også som en form for rus.
Oppfør deg!
Men ja. Jeg vet jeg ikke har noe med å legge meg opp i dette, men...
Det var bare tekstmeldinger.
Folk sender meldinger. Til og med jeg. Til henne. Kvinnen med K.
Dårlig idé, prøver å la være, men du vet. Noen ganger.
Det er ingen hyggelig tanke, John.
Men jeg har en fryktelig fornemmelse, iblant, av at vi alle bare er mennesker.
- Selv du! - Nei.
Selv du.
- Kake? - Kake.
Hva? Hva er det?
Hva er galt?
- Seriøst? - Sherlock Holmes trenger en hersens hatt.
Stemmer ikke det, Mary?
- Du virker så mye bedre, John. - Ja, jeg er det.
Jeg tror i alle fall det.
Ikke hele dagen, og ikke hver dag, men... Du vet.
- Det er som det er. - Jepp.
- Og Rosie? - Nydelig. Perfekt.
Makeløs selv i sammenligning med alle barn i historien.
Det er ikke min partiskhet, men et vitenskapelig faktum.
- Og Sherlock Holmes? - Tilbake til normalen...
Ha deg ut!
Hun er besatt av djevelen! Min kone står i ledtog med Satan!
Ja. Kjedelig. Vekk med seg.
- Jeg står ikke i ledtog med Satan! - Hvorfor ikke, med et sånt alternativ?
- Hva med broren hans? - Mycroft har det også bra.
Så, du drar nå? Da ser jeg deg ikke igjen på en uke?
Jeg har tenkt å holde meg hjemme. Med mindre hun ringer.
Statsministeren?
- Her. - Hva er dette?
- Nummeret mitt. - Det har jeg allerede.
- Mitt private nummer. - Hvorfor skulle jeg trenge det?
Vet ikke, jeg. Kanskje du vil ta en drink en gang.
- Hva slags drink? - Det er opp til deg.
Ring meg.
Men, selvsagt:
"Normal" og "bra" er relative begreper når vi snakker om Sherlock og Mycroft.
Ja, selvsagt.
Hun var virkelig.
RING SHERRINFORD KL 14
Jeg tenkte ikke på Mycroft, men den andre.
- Hvilken andre? - Å, du vet. Den hemmelige.
Det var bare noe jeg sa, jeg tror sikkert ikke at...
- Men dette har jeg da ikke fortalt deg? - Det må du ha gjort.
- Nei, vitterlig ikke. - Vel...
Kanskje Sherlock fortalte det.
Du har møtt Sherlock nøyaktig én gang, i dette rommet, da han var høy som et fly.
Nei, nei. Jeg møtte ham før det.
- Når? - Vi tilbrakte en natt sammen.
Det var så koselig. Vi spiste chips.
"Du er ikke slik jeg hadde forventet, Mr. Holmes."
"Du er... hyggeligere."
Culverton ga meg den opprinnelige lappen Faith skrev.
Vi kom i kontakt med hverandre via en felles venn.
Fortalte Sherlock deg noensinne om den lappen?
Jeg tilføyde noen ekstra ledetråder til Sherlock. Han var temmelig flink.
Men han oppfattet ikke det største hintet.
SAVNET MEG?
Men i rettferdighetens navn så har han innmari god smak når det gjelder chips.
- Hva er det? - Hva da?
- Det er blomsten jeg hadde på bussen. - Ja, du så ordentlig søt ut.
Men igjen...
"Du har jo så vakre øyne."
Det er utrolig hvor ofte menn unnlater å se nøye på ens ansikt.
Det er lett å gjemme seg bak et sexy smil eller en spaserstokk...
Eller agere en terapeut som snakker og snakker om deg, uten opphold.
Ikke rør deg. Terapeuten som bor her, ønsker seg neppe blod på gulvet.
Nei, vent litt, det går fint.
- Hun ligger i en sekk i tørkeskapet. - Hvem er du?
Er ikke det åpenbart?
Har du ikke gjettet det ennå? Jeg er Eurus.
- Eurus? - Tåpelig navn, ikke sant? Det er gresk.
Det betyr "østvinden".
Foreldrene mine hadde sansen for tåpelige navn. Som Eurus.
Og Mycroft. Og Sherlock.
Nei, se på ham, da!
Foresvevet det deg aldri at Sherlocks "hemmelige bror" -
- like gjerne kunne være hans hemmelige søster?
Ikke det?
For et underlig ansikt han setter opp.
Jeg tror det fortjener en kule.
Tekst: Hilde Jørgensen